Dr. Kovács László Attila
Keresztkérdések
Nyíregyháza, 2014. február 19.

LUTHER ÉS AZ ISTENTISZTELET
Az istentisztelet reformációja

Az istentisztelet Krisztus gyülekezetének létformája. Ott él az egyház, ahol az evangéliumot tisztán és igazán hirdetik, és a szentségeket helyesen szolgáltatják ki. (CA VII). Ez az istentiszteleten valósul meg. A gyülekezet legfontosabb megnyilvánulása, éltető tevékenysége tehát az istentisztelet.
Sok minden történik még a egyházban: Tanítás, hitoktatás, teológiai kutatás; a gyülekezet különböző rétegeinek (gyermekek, ifjak, öregek, asszonyok, férfiak, presbiterek, értelmiségiek stb.) igénye szerinti ige-alkalmak, rendezvények; diakóniai szolgálat; testületi munka, adminisztráció, anyagi javakkal való gazdálkodás és így tovább. De a legfontosabb, az egész gyülekezetet összefogó, reprezentáló és éltető alkalom: az istentisztelet, pontosabban – ahogy Luther sokszor mondja – a mise, ami alatt ő a vasárnapi, illetve ünnepnapi úrvacsorás istentiszteletet értette.
Nyilván az istentisztelet reformációja égető és fontos kérdése volt a reformátoroknak, még a teológiai tanítás reformációjánál is fontosabb, mert az istentisztelet létformája a gyülekezetnek. Luther nagy-nagy alázatára vall, hogy nagyon óvatosan kezdett az istentisztelet reformjához. Nem rontott neki „Hűbele Balázs” módjára, pedig tudjuk róla, hogy bátor és nagyon temperamentumos ember volt. Azóta már mi is megtanulhattuk az egyháztörténelemből, és gyakorló gyülekezeti lelkészként is megtapasztalhattuk, hogy aki az istentisztelet rendjét akarja megreformálni, az darázsfészekbe nyúl. Mert ilyenkor a hagyományhoz való ragaszkodás a hitelvek és észérvek fölé nő, függetlenül attól, hogy jó vagy rossz hagyományról van szó.
Valahányszor reformációi témákról beszélünk, a hagyományról igen pejoratív kijelentéseket szoktunk tenni. Sokszor túllövünk a célon. Alapvető reformátori tanítás volt ugyanis, hogy az Ige áll mindenek felett, ezért a hagyományt nem rendelhetjük az ige mellé, ahogy azt a középkori egyház tanította és gyakorolta, és a római katolikus egyház ma is hangoztatja. Persze a hagyomány fogalmába sok minden belefér. A hagyomány egy hatalmas raktárhelyiséghez hasonlítható, egy igazi kincses bányához, ahol azonban a sok értékes régiség mellett rengeteg hasznavehetetlen, sőt mérgező lim-lom is található. Amikor a reformátori tanítás a hagyományt az ige alá rendeli, akkor a hagyomány alatt elsősorban a teológiai tanítást, a zsinatokon megfogalmazott dogmákat, az egyházatyák, a híres nagy teológusok tanítását, a pápai tanítóhivatal rendelkezéseit és nem utolsó sorban az istentiszteleti rendet és szertartásokat értjük. Ilyen értelemben a reformátori tanítás, hitvallási irataink és a  Luther által megreformált istentiszteleti rend is hagyomány.
Nos, amikor a reformátor bírálta a hagyománynak az ige mellé rendelését, nem azt tanította, hogy minden hagyomány rossz és kidobandó, mint azt ma sokan gondolják. Csak fontossági sorrendről van szó: arról, hogy minden hagyományt az ige mércéje szerint kell megvizsgálni!
Luther jónak, értékesnek és megtartandónak vélte a középkori liturgiai hagyományt: a középkor folyamán kialakult istentiszteleti rendet, azt csupán néhány evangélium-ellenes elemtől, szövegrésztől kívánta megtisztítani. Találóan fejezi ki magát Kamp Salamon, a budapesti Deák téri Lutheránia karnagya az idei Evangélikus könyvnaptárban írt rövid tanulmányában: „Luther nem a mise rendjét, hanem annak teológiáját változtatta meg. Ahogyan ő mondja, három visszaélést, romlást kívánt megszüntetni. „Az elsőt, hogy Isten igéjét elhallgatták, eltitkolták, a második, hogy sok keresztényietlen mese és hazugság terheli, és harmadjára, hogy az istentisztelet olyan cselekménnyé alakult, amelynek célja, hogy Isten kegyelmét és az üdvösséget megszerezzük.” Tehát Luther nem az istentiszteleti rendet változtatta meg saját ízlése szerint, hanem az istentisztelet teológiáját reformálta meg. Ti. a mise áldozati jellegét tartotta evangélium ellenesnek. Mert az istentiszteleten nem mi áldozunk a magunk és mások lelki üdvéért, hanem Isten ajándékoz meg minket az ige és annak hirdetése által Jézus Krisztus egyszeri, tökéletes és elégséges áldozatáért.
Mivel sokan türelmetlenül várták Luther istentiszteletre vonatkozó utasításait, sőt némelyek önkényesen radikális változásokat vezettek be, Luthernak lépnie kellett. Bár sok írásában, prédikációjában említést tett a misén történő visszaélésekről, tévelygésekről, kifejezetten az istentisztelet reformációjával három művében foglalkozik. Ezek:
1.	Az 1523-ban megjelent műve: A gyülekezeti istentisztelet rendjéről.
2.	Ugyancsak 1523-ban adta ki: a Formula missae et communionis Wittembergiensis (A wittembergi mise és úrvacsora formája)
3.	 1526-ban jelentette meg a Deutsche Messe (Német mise) című munkáját.

Mielőtt ezek lényegét röviden bemutatnám, négy rövid Luther idézettel kívánom a reformátornak az istentisztelettel kapcsolatos teológiai látását érzékeltetni.
A/. „Az istentisztelet Istennek műve (opus Dei), mégpedig olyan műve, amelyet érettünk (pro nobis) és bennünk hajt végre.” 
B/. Más helyen így ír erről a reformátor: „Az istentisztelet Istennek üdvösséges jótéteménye (beneficium Dei), amelyet hálaadással szabad és kell elfogadni.” Mindkét idézet arra hívja fel a figyelmünket, hogy az istentiszteleten tulajdonképpen nem mi, hanem Isten cselekszik. Ő hív, indít minket istentiszteletre, Ő szól és szolgál nekünk igéje által, Ő ajándékoz meg bennünket. Mind ezt azért teszi, hogy üdvösségre vezessen minket, hogy helyre állítsa az Isten és ember harmonikus közösségét. Elég szerencsétlen kifejezésünk az „istentisztelet” szavunk, mert azt sugallja, mintha mi rónánk le tiszteletünket Isten iránt az istentiszteleten. Valójában Isten cselekszik, Isten szolgál nekünk, mi csak elfogadók és válaszolók vagyunk.
C/. A torgaui vártemplom felszentelésekor mondott prédikációjában Luther hangsúlyozta: „Semmi más ne történjék az istentiszteleten, mint az, hogy a mi drága Urunk szent igéje által szóljon hozzánk, mi pedig imádságban és magasztaló énekekben válaszoljunk neki.”
Istentiszteleteink valóban ilyen párbeszéd formájában valósulnak meg. Hiszen Isten érettünk végzett művét, üdvösséges jótéteményét úgy közvetíti: hogy szól hozzánk az ő igéje által. Ezt pedig hálaadással és dicsőítéssel fogadjuk el, amikor imákban és énekekben válaszolunk neki, megvalljuk hitünket és bizonyságot teszünk Istennek bennünk és érettünk végzett nagy tetteiről.
D/. „Én vagyok a te Istened – idézi Luther a Tízparancsolat első mondatát, majd így folytatja: ez a mértéke és célja mind annak, amit az istentiszteletről el lehet mondani.” Kicsoda ez az Isten, akit istentiszteleti közösségben imád a gyülekezet? Mit jelent számomra, hogy ő az én Istenem? Milyennek ismerem őt? Hiszek-e benne, tudom-e bizalmamat feltétlenül belé vetni? Krisztus híve csak az első parancsolat értelmében válaszolhat ezekre a kérdésekre: Egyedül az Úr az én Istenem, aki érettem, Üdvösségemért munkálkodó Isten. Megváltó műve alapján, Jézus Krisztus személyében ismerhettem meg őt, úgy, mint az én Istenemet, mennyei Atyámat. Minden olyan istentisztelet, amely nem a Jézus Krisztusban megismert, üdvösségünkért munkálkodó Istent hivatott imádni, magasztalni és kiábrázolni, az bálványimádás. Amikor a reformátor az első parancsolatot (és nem a harmadikat!) teszi az istentisztelet mértékévé és céljává, nyilván a Mária-tisztelettől és a szentekhez való könyörgéstől kívánja megtisztítani az istentiszteletet.

Lássuk most: mit jelentett a gyakorlatban az istentisztelet reformációja, úgy, ahogy azt Luther szorgalmazta.
1.	A lutheri reformáció legfontosabb ajándéka az igehirdetés volt. A nép nyelvén hirdetett igét Luther az istentisztelet kötelező és kiemelt fontosságú elemévé tette.
A középkori mise csúcspontja a miseáldozat volt. Lehetőség volt ugyan a homiliára, de az nem volt kötelező része a misének. Voltak nagyszerű igehirdetők is. Legtöbbször azonban elmaradt a homilia, az egyházi beszéd. Ha a lelkiismeretesebb papok, teológusok mégis csak prédikáltak, legtöbbször nem az igét hirdették, hanem a hagyományból merítették mondanivalójukat, Luther szerint tücsköt, bogarat összehordtak.
Luther az igehirdetést, még pontosabban az evangélium hirdetését az istentisztelet legfontosabb elemének tekintette. A gyülekezeti istentisztelet rendjéről szóló munkájában azt írja:  „a keresztyén gyülekezet sohase gyülekezzék össze anélkül, hogy abban istenigéjét ne hirdessék s ne imádkozzanak…. Ahol tehát az Isten igéjét nem hirdetik, ott jobb, ha nem is énekelnek, nem is olvasnak s össze sem gyülekeznek.”  És ezt nem csak a vasárnapi, vagy ünnepi főistentiszteletre nézve szorgalmazta Luther, hanem a mindennapi reggeli vagy esti áhítatokon is, mi után felolvasták az igét, leckéket, „álljon elő a prédikátor – írja Luther – vagy aki azzal meg van bízva, s azt a leckét egy kissé fejtegesse, hogy a többiek mind megértsék, belőle okuljanak s buzdúljanak.”  
Drága reformátori örökségünk az éppen felolvasott igéhez kötött igehirdetés. A reformátori elvekhez ragaszkodó evangélikus vagy református lelkész sohasem általánosságokban elmerülő szent beszédet mond a szószékről, hanem textus szerű prédikációt, amely az éppen felolvasott igét megmagyarázza és annak üzenetét hordozza, tolmácsolja.
A lutheri teológia szerint az evangélikus (vasárnapi, ünnepi) istentisztelet az elipszishez hasonlít, amelynek két fókuszpontja van: az evangélium hirdetése és az úrvacsora. Ezen felül az igehirdetésnek kiemelt szerepét azért hangsúlyozzuk, mert igehirdetésnek a mindennapi ahítatokon, vagy más gyülekezeti alkalmakon is lennie kell!

2.	A reformáció másik nagy ajándéka az volt, hogy a gyülekezet az istentisztelet cselekvő részvevőjévé vált. Már az is óriási előre lépést jelentett, hogy igét hallgató, passzív részvevője lett az istentiszteletnek a nép nyelvén „felolvasott” (=énekelt)  igék és igehirdetés által. De ez még nem elég! Luther azt szerette volna, hogy a gyülekezet válaszoljon a meghallott igére énekekben, imádságokban. Ez ne csak lélekben történjen meg, hanem valóságosan is.

A középkori mise szép, felemelő és gazdag szertartás volt. Olyan volt, mint egy érthetetlen színházi előadás. Szemet, fület elkápráztató teljesítmény volt a papok, szerzetesek és kántorok részéről, de abból a nép semmit sem értett. Csak a kiváltságosoknak, a művelt teológusoknak (abban az időben voltak műveletlen papok is – sajnos, bizonyos értelemben ma is akadnak még -, teológiai képzésben nem részesült püspökök is voltak) adatott meg, hogy értsék is: mi történik a misén? (Csak zárójelben említem: ma ugyan minden anyanyelvünkön hangzik el a protestáns, sőt a 2. Vatikáni zsinat után már a római katolikus istentiszteleten is, elvileg tehát mindent értünk. Liturgikus szövegeink, sokszor prédikációink is úgy tele vannak teológiai töltetű kifejezésekkel, hogy azokat valójában csak a jól képzett teológusok értik, nem egyszer még lelkészeink sem tudják: mit mondanak és mit végeznek az istentiszteleten).
A középkori gyülekezet beült a templomba és végig nézte, végig hallgatta a díszes ceremóniákat, a papok, kántorok és kórusok énekét. Mindent latin nyelven énekeltek. Nyilván csak az iskolázott emberek értettek abból valamit. De nem is tartották fontosnak azt, hogy értsék. Az volt a fontos, hogy a papok elvégezzék a szertartást, ha úgy adódott, akár gyülekezeti jelenlét nélkül is. Mert úgy gondolták, ha elvégzik a rájuk bízott liturgiai szolgálatot, ha bemutatják a miseáldozatot, az magától hatni fog.

A korál(is) eredetileg a gyülekezet Istent dicsérő éneke volt. A korált éneklő gyülekezetet kórusnak nevezték egészen a 7. századig. A kórus tehát az éneklő egyházat, gyülekezetet jelentette. Ahogy bonyolultabbá és terjedelmesebbé vált a korál-repertoár, a gregoriánének, énekeseket kellett kiképezni az istentiszteleti éneklés szolgálatára. Ezek az énekesek pedig mai értelemben vett kórusként kezdtek énekelni az istentiszteleten a gyülekezet helyett. Helyettesítő szolgálatot teljesítettek ezek a kórusok. Végül a gyülekezet teljesen kiszorult az istentiszteleti éneklésből. 
Luther azt szorgalmazta, hogy a papok, liturgusok, kántorok kórusok művészien megformált, kidolgozott éneke mellett a teljes  gyülekezet is vegyen részt az istentiszteleti éneklésben. A gyülekezet éneke a fontos, az istentisztelet elmaradhatatlan eleme. Azt kiegészítheti, gazdagíthatja, bizonyos esetekben helyettesítheti is a kórus szolgálata. Ez igazi reformot kívánt. Kivitelezni sokkal több akadályba ütközött, mint ahogy azt ma gondolnánk. Mi beleszülettünk az istentiszteleten éneklő gyülekezetbe. Számunkra természetes, hogy az istentisztelet legfontosabb éneke a gyülekezeti ének. De Luther korában egyáltalán nem volt egyszerű az éneklő gyülekezet (=visszatérés az ősi egyház gyakorlatához) szép és igaz elvét átültetni a gyakorlatba. Mert mit énekelhetett volna a gyülekezet? A bonyolult, latin nyelvű gregorián, vagy a szebbnél-szebb többszólamú mise-énektételek szóba se jöhettek. Nem azért, mert rosszak vagy evangélium-ellenesek lettek volna, hanem azért, mert éveken át tartó zenei képzés nélkül képtelenség volt ebből a gazdag énekkincsből bármit is elsajátítani. Előbb tehát meg kellett alkotni a gyülekezetnek való éneket, amit a saját nyelvén, zenei képzés nélkül is képes megtanulni és megszeretni a gyülekezet. Luther maga teremti meg a protestáns korált, a reformátori gyülekezeti éneket. A Keresztkérdések következő alkalmán éppen erről fog szólni az előadás: Luther énekeiről. Luther reformátor társait is bíztatta, hogy írjanak gyülekezeti éneket. Ma már gazdag gyülekezeti énekkincsünk van. Mi már válogatunk a jobbnál-jobb énekek közül, hogy a legértékesebbek, a legtartalmasabbak kerüljenek be énekeskönyvünkbe.
Luther első énekit 1523-ban adta közre, többek között a Jer, örvendjünk, keresztyének kezdetű igen szép és tartalmas, a reformátori tanítást nagyszerűen összefoglaló énekét is. Néhány istentiszteleti éneket a Német mise is tartalmaz. Csak az érdekesség kedvéért említem, hogy az első magyar reformátori énekgyűjteményt Krakkóban nyomtatta Gálszécsi István 1536-ban. Sajnos csak töredékekben marad fenn. Azt viszont tudjuk róla, hogy legalább három  magyarra fordított Luther énekeket tartalmazott.
Hangsúlyoznunk kell: hogy Luther a gyülekezeti ének mellett továbbra is megtartani kívánta az énekkar szolgálatát az istentiszteleten. Bár a romantikus Luther életrajzírók az orgona gazdag istentiszteleti szolgálatát is Lutherre vezetik vissza, mégis tudnunk kell, hogy ez nem  így volt.  Luther szerette az zenét, szépen játszott lanton, zenét is szerzett, még többszólamú kórusműveket is. Az éneket és zenét az evangélium drága hordozójának, szolgálóleányának tekintette. Több orgonistával jó barátságot ápolt, az orgonazene csodálója volt, az orgona liturgikus használatáról azonban elmarasztalóan nyilatkozott. A Formula missae-ben, a Deutsche Messe-ben, valamint az énekeskönyvekhez írt előszavakban nem tesz említést az orgonáról. Wolfgang Musculus 1536. évi úti beszámolójából értesülünk arról, hogy Wittembergben szólt az orgona az istentiszteleten. Az orgona megmaradását és megkülönböztetett szerepét az evangélikus egyházban inkább Bölcs Frigyes fejedelemnek köszönhetjük. Ő ugyanis nagy orgonarajongó volt és ragaszkodott az orgonához. Az orgona istentiszteleten való létjogosultságának kérdése forrásban volt a reformáció századában. A svajci Zwingli kidobatta az orgonát a templomból. A holland reformátusok megtartották ugyan hangversenyek céljára, de az istentiszteleten nem használták. A németek között voltak az orgonának ellenzői és pártolói egyaránt. Még a tridenti zsinat is foglalkozott az istentiszteleti hangszeres zene létjogosultságának kérdésével. Végső megnyugvásra a viták  a német evangélikusoknál csak a reformáció századának végén jutottak. Luther már rég meghalt, amikor a wittembergi egyetemen 1597-ben megszületett az orgonaszolgálatát az istentiszteleten jónak és építőnek tartó teológiai állásfoglalás.

Tény, hogy a lutheri megreformált istentisztelet „átörökítette” az evangélikus egyházba a középkori istentiszteleti rendet és hagyományt: az egyházi esztendő hagyományos perikópáit, introitus-zsoltárait, kollekta-imádságait (ezeket Luther egyértelműen jónak és építőnek ítélte), az oltárt, a miseruhákat is stb. Törölte a szentek ünnepeit, de meghagyta a Mária ünnepeket!, Keresztelő János és Pál apostol ünnepét. A hagyományos  istentiszteleti rendet gazdagította mindenek előtt az igehirdetéssel és a gyülekezeti énekkel, meghagyva a gyülekezeti ének mellett a németre átültetett gregorián éneket és a polifon műzenét is. A Német mise tartalmazza a németre átültetett ordinarium énekeket (Kyrie,  Credo, Sanctus, Agnus Dei – érdekes módon a Gloriát kihagyta!, de introitus zsoltáréneket – ez proprium - adott), az evangéliumi és epistolai tónusokat (ugyanis énekelve recitálták a szentírási olvasmányokat (ma a görög katolikusoknál hallhatunk ilyet), a kollekta-tónust, a szereztetési ige tónusát.
Luthernak az 1523-ban kiadott wittembergi istentiszteleti rendje teljes egészében latinnyelvű, és megőrzi a középkori mise valamennyi elemét. Csak az úrvacsorai részből, az ún. misekánonból maradnak ki az evangéliumellenes részek. Csak az igehirdetés történt a nép nyelvén. Wittemberg egyetemi város volt. A tanuló ifjúság érdekében pedig fontosnak tartotta Luther a latin nyelv megőrzését, gyakorlását az istentiszteleten is. A nagy városokban a német evangélikusok a 18. század közepéig tartottak latin nyelvű istentiszteleteket is. A latin nyelv fontosságát és a latin nyelvű istentiszteletek szorgalmazását a tanuló ifjúság érdekében Luther még Német mise művében is hangsúlyozza. Az intoritus-zsoltárokhoz azt a megjegyzést tűzi: jó volna alkalmazni az egész zsoltárt, amelyből az intoritus szövege való. De  alternatívaként gyülekezeti éneket is ajánl. A kollekta-imádságnál hangsúlyozza: az óegyházi kollekták mind tiszták és megtartandók. Hasonlóképpen az óegyházi evangélium és epistola perikópákat is jónak tartja, bár a nép nyelvén megvalósuló istentisztelet esetére szükségesnek tartja azok revízióját.  A graduál ének helyett mindenképpen gyülekezeti éneket javasol.
Miután hallottunk arról az alázatról, amellyel Luther a liturgiai hagyományt, annak értékeit átmentette az evangélikusok számára, rá kell mutatnom még nagyobb alázatára, amellyel viszonyult a reformátor a liturgiai kérdésekhez. Így kezdi a Német mise művét: „Mindenek előtt barátságosan és az Isten szerelmére kérném mindazokat, akik ezen rendünket az istentiszteleten látni és követni akarják, hogy abból semmi kényszerítő törvényt ne csináljanak, sem vele senkinek a lelkiismeretét körül ne hálózzák vagy meg ne fogják, hanem a keresztyén szabadságnak megfelelően tetszés szerint alkalmazzák, amint, ahol, amikor s ameddig azt a körülmények megengedik és kívánják. Mert mi sem azon céllal bocsátjuk azt ki,…hogy bárkit is megrendszabályozzunk, hanem inkább azért, mivel minden felől sürgetik a német miséket s istentiszteleteket és sok panasz és megbotránkozás esik az új miséknek sokfélesége miatt, hogy mindenki maga csinál magának külön ilyeneket, egyesek jó hiszemben, mások ellenben hiúságból…”
„Mert nekem nem az a felfogásom, hogy az egész Németország éppen a mi wittembergi rendünket vegye át….Mindazonáltal derék dolog lenne, ha minden fejedelemségben az istentisztelet egyforma lehetne s a körülfekvő kisebb városok és falvak a várossal egyformán járnának el.”
A vasárnapi istentiszteleten a nép számára „meghagyjuk még egyelőre a misemondó-ruhákat, az oltárt, a gyertyákat, amíg el nem fogynak vagy jónak látjuk azokon változtatni – írja Luther -. Ha azonban e tekintetben valaki változtatni óhajtana, megengedjük neki. De az igazi misén csupa keresztyének között az oltárnak nem kellene úgy maradnia s a papnak állandóan a közönség felé kellene fordulnia, amint azt kétség kívül Krisztus is tette az úrvacsoránál. De hát várjunk, míg ennek is eljön a maga ideje.”
Arról van szó tehát, hogy mind az, ami az istentiszteletnek formát, ékes és jó rendet ad, nem üdvösség kérdése. Ezeknek csak másodlagos, mellékes szerepük van. Az igazi istentisztelet lélekben történik. A legegyszerűbb formáktól a leggazdagabbakig sokféle istentiszteleti rendet ismerünk és gyakorolunk. A rend hiánya, a formátlanság, a fegyelmezetlenség azonban mindig lelki és szellemi szegénységre vall. Luther nagyszerű példát mutatott arra, hogy becsüljük meg azt, ami jó. Sohase a minden áron újítani akarás legyen a célunk. A reformáció nem lehet öncélú. A reformáció az Isten igéje szerinti formálódást jelenti.